Георги Коновски
Щастлив живот

chitanka.info

Денят беше важен. Много важен. И рисков. Изключително рисков.

Трябваше да отида до магазина за някои продукти. Така че за пореден път моите домашни ме подготвяха за трудната експедиция. На Магелан му е било лесно — открито море, простори, обикаляй си Земята с кеф… Да го питам сега и тук… Кеф…

Даже жената не се скара с мен. И тя разбираше — може да ме вижда за последен път. Поне този месец. Защото, при минимална грешка… И срокът беше минимален, но…

Погледнах за последно жилището. Направихме го едва преди три месеца. С радост и удоволствие. Вложих всичките си сили и енергия. То и какво друго може да прави човек в тая карантина.

Обаче стана — бонбонче. Хобитите, компанията на Мечо Пух, Къртът, Водният плъх и Язовецът от „Шумът на върбите“… Ряпа да ядат… Ако не е скочила цената й, де…

Дълги и извити като варени макарони подземни коридори, множество стаи и стаичета, килери и всякакви помощни помещения, даже осем тоалетни в различните краища. Кръгли врати, измазани стени, топли тръби, разнасящи мека температура навред…

Красота!

И най-важното — все още властите не бяха ни открили. Досега бях изровил шест жилища под земята, но ги откриваха. Първото — още на втория ден. Кой знае защо, си въобразявах, че сме в стария свят. И даже понякога… Не, смешно и тъжно ми става като се сетя какъв наивен глупак бях… Но все още споменавах някакви човешки права. Даже веднъж спорих с жената за оная илюзия, дето я наричаха глобализъм. И при това с все наивността на човек от много старото, вече изчезнало поколение, настоявах за някакви си свобода на словото, на мнението, на движението на хора и стоки…

След като откриха третата подземна къща — капитулирах пред себе си. И си признах — щастливецо, оцелял случайно, я си трай! И оцелявай…

Е, оцелявам… Упорито…

Така че на заранта тръгнах за магазина. Взех всичко необходимо — молба до кмета на улицата, преклонна жалба до губернатора на квартала, официална молитва до Специалния щаб по оцеляването… Хайде да не споменавам всичките 33 документа.

Увих се в супердуперекстра скафандъра, жена ми зави медните болтове около врата, сложих големите гумени ръкавици, подплатени със стомана от бивша ядрена подводница, скочих в бронзовите ботуши и бавно запълзях по Девети секретен изход…

Измъкнах се изпод високия люляков храст навреме. Тъкмо охранителите изтръгваха от хралупата на големия дъб кака Пена. Женска й работа — защо й трябва да прави врата в дървото? Класическо и банално…

Отръсках се от пръстта и тръгнах…

Сега вече бях в безопасност. Освен ако някой документ не ме подведе…

Е, не ме подведе…

Минах десетте КПП-та по улицата, устоях на измерванията на температурата, не се провалих при изпитанията върху скафандъра — удържа и барокамерата, и водния потоп, и гумените куршуми.

Важното е, че ми разрешиха да вляза в магазина…

Нататък — лесно. Откачих от пояса кесийката със златото. Цяла седмица бяхме го промивали в нашата мина. Само на 110 метра надолу, но добре укрита от данъчни и генерали.

На връщане оставаше едно — как да вляза обратно. Защото — откриеха ли дома ни… Чакаше ни превъзпитателно общежитие, където всеки щеше да е сам в стая с чугунена решетка срещу вирусите. И подложен на 24-часов словесен водопад от четирите радиоточки за промиване на останките от мозъка.

Спасих се. Просто рухнах в дола, успешно улових корените на храста, извъртях се, напъхах се в дупката под него и изчезнах срез бавно срутващото се прикритие. Не ме видяха…

Важното е, че и този поход беше успешен…

Ех, какъв щастлив живот ни чакаше сега… Цяла седмица…

Живот, сигурност, щастливо бъдеще под земята родна…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.